Сталий розвиток правоохоронної системи та публічної безпеки в умовах глобальних трансформацій
Науковий збірник матеріалів круглого столу «Сталий розвиток правоохоронної системи та публічної безпеки в умовах глобальних трансформацій» є науково-комунікаційним виданням, підготовленим за результатами проведення наукового круглого столу, та спрямований на висвітлення актуальних наукових, практичних і міждисциплінарних підходів до осмислення сучасних процесів трансформації правоохоронної діяльності й системи публічної безпеки. Видання має на меті забезпечення наукової платформи для професійного обговорення ключових викликів, що постають перед правоохоронними інституціями в умовах соціальних, політичних, безпекових і технологічних змін сучасного світу. Збірник об’єднує матеріали доповідей, наукових повідомлень, аналітичних розвідок і практико-орієнтованих досліджень учасників круглого столу - науковців, практичних працівників правоохоронних органів, представників органів державної влади та місцевого самоврядування, здобувачів вищої освіти, аспірантів, докторантів, експертів у сфері безпеки, права та публічного управління. Представлені матеріали відображають різноманітність наукових підходів і сприяють формуванню міждисциплінарного бачення розвитку правоохоронної системи в контексті сучасних глобальних трансформацій. Тематика наукового збірника охоплює широке коло актуальних проблем, пов’язаних із функціонуванням правоохоронних органів та забезпеченням публічної безпеки, зокрема питання адаптації правоохоронної діяльності до нових викликів і загроз, удосконалення нормативно-правового регулювання, розвитку механізмів взаємодії поліції з громадськістю, упровадження цифрових технологій у сферу безпеки, формування ефективних моделей управління та кризового реагування. Значна увага приділяється також аналізу міжнародного досвіду, сучасних підходів до забезпечення прав людини, розвитку професійної етики, психологічного забезпечення діяльності правоохоронців і формування соціальної стійкості громад. Особливістю збірника матеріалів круглого столу є поєднання теоретичних досліджень із практичними напрацюваннями, що дозволяє розглядати проблеми сталого розвитку правоохоронної системи не лише з академічних позицій, а й крізь призму реальних викликів сьогодення. Матеріали видання спрямовані на стимулювання професійного діалогу, розширення міжвідомчої та міждисциплінарної співпраці, а також підтримку наукових ініціатив, орієнтованих на підвищення ефективності діяльності інституцій, відповідальних за стан публічної безпеки. Видання не є фаховим науковим журналом, а має формат збірника матеріалів наукового заходу, що відображає результати обговорення актуальних проблем та наукових позицій учасників круглого столу. У цьому контексті збірник виконує важливу роль майданчика для обміну ідеями, апробації наукових результатів і поширення сучасних наукових підходів у сфері правоохоронної діяльності та публічної безпеки. Науковий збірник адресований науково-педагогічним працівникам, дослідникам, практикам правоохоронної системи, здобувачам вищої освіти, а також усім, хто зацікавлений у розвитку сучасних концепцій безпеки, удосконаленні системи правопорядку та формуванні ефективних моделей забезпечення публічної безпеки в умовах глобальних трансформацій.
Роль національної поліції у протидії діяльності організованих злочинних груп в економічній сфері
Досліджено значення та основні напрями діяльності Національної поліції України у сфері протидії організованим злочинним групам, що здійснюють протиправну діяльність в економічній сфері. Розкрито особливості виявлення, припинення та розслідування економічних правопорушень, які вчиняються організованими формами злочинності. Особливу увагу приділено взаємодії Національної поліції з іншими державними органами та правоохоронними структурами, діяльність яких спрямована на забезпечення економічної безпеки держави. Визначено значення координації, обміну інформацією та спільних заходів у підвищенні ефективності боротьби з організованою злочинністю в економічній сфері.
Авторське право (c) 2026 Сталий розвиток правоохоронної системи та публічної безпеки в умовах глобальних трансформацій
Забезпечення безперервності освітнього процесу в Україні під час воєнної агресії: виклики, ризики та механізми адаптації
У сучасних умовах повномасштабної воєнної агресії проти України система освіти функціонує в обставинах підвищеної небезпеки, нестабільності та постійних трансформацій соціального середовища. Забезпечення безперервності освітнього процесу набуває стратегічного значення, оскільки освіта виступає важливим чинником збереження інтелектуального потенціалу суспільства, підтримки соціальної стабільності та формування майбутнього держави. У роботі розглядаються основні виклики, що виникають у сфері освіти в умовах воєнного стану, зокрема руйнування освітньої інфраструктури, вимушене переміщення здобувачів освіти та педагогічних працівників, загрози безпеці учасників освітнього процесу, психологічні навантаження, а також обмеженість матеріальних і технічних ресурсів. Значну увагу приділено аналізу ризиків, пов’язаних із перериванням навчального процесу, зниженням якості освіти, нерівним доступом до освітніх можливостей та поглибленням освітніх втрат. Окремо досліджуються механізми адаптації системи освіти до кризових умов, серед яких цифровізація навчального середовища, розвиток дистанційних і змішаних форм навчання, створення безпечних освітніх просторів, удосконалення управлінських рішень у сфері освіти та посилення міжінституційної взаємодії. Підкреслюється, що ефективна реалізація зазначених механізмів сприяє підтриманню стабільності освітньої системи та забезпечує можливість продовження навчання навіть у складних безпекових умовах.
Зарубіжний досвід здійснення контролю за обігом вогнепальної зброї та можливості його використання в Україні
У тезах розглянуто міжнародний досвід державного регулювання та наглядових механізмів у сфері обігу вогнепальної зброї. Проаналізовано підходи окремих зарубіжних держав до формування ефективної системи контролю, зокрема через ліцензування, реєстраційні процедури, перевірку власників, обмеження доступу до певних видів зброї та посилення превентивних заходів безпеки. Окрему увагу приділено інституційним моделям взаємодії правоохоронних органів і державних інституцій у процесі забезпечення належного нагляду за використанням зброї цивільними особами. На основі узагальнення зарубіжних практик визначено перспективні напрями удосконалення національної нормативно-правової бази України у відповідній сфері з урахуванням сучасних безпекових викликів та європейських стандартів правового регулювання.
Інтеграція штучного інтелекту в діяльність патрульної поліції: викликита перспективи для Національної поліції України
Інтеграція технологій штучного інтелекту в діяльність патрульної поліції є одним із перспективних напрямів модернізації системи публічної безпеки та підвищення ефективності правоохоронної діяльності в Україні. Використання інтелектуальних алгоритмів аналізу даних, автоматизованих систем відеоспостереження, розпізнавання об’єктів, прогнозування ризиків і цифрової аналітики створює нові можливості для оперативного реагування на правопорушення, оптимізації управлінських рішень і покращення взаємодії поліції з громадянами. Разом із тим впровадження штучного інтелекту супроводжується низкою викликів, пов’язаних із захистом прав людини, етичними стандартами використання технологій, забезпеченням кібербезпеки, прозорістю алгоритмів і необхідністю належного нормативно-правового регулювання. Особлива увага приділяється аналізу перспектив застосування штучного інтелекту у сфері патрулювання, зокрема щодо автоматизації рутинних процесів, підвищення точності оцінювання оперативної ситуації, зниження навантаження на працівників поліції та формування превентивного підходу до забезпечення громадського порядку. Розглядається значення професійної підготовки поліцейських кадрів до роботи з новими цифровими інструментами, а також необхідність формування балансу між технологічним розвитком і дотриманням принципів законності, пропорційності та поваги до приватності. Упровадження штучного інтелекту визначається як комплексний процес, що потребує поєднання технічних інновацій, правових гарантій та інституційної готовності правоохоронної системи до цифрових змін.
Психоемоційна вразливість користувачів як фактор ефективності онлайн-маніпуляцій: шляхи підвищення інформаційної стійкості
У роботі досліджено вплив психоемоційного стану користувачів на їх сприйняття інформації в цифровому просторі. Обґрунтовано, що емоційна напруга, тривожність і стан невизначеності підвищують схильність до некритичного прийняття повідомлень та поширення сумнівного контенту. Визначено характерні прийоми інформаційного впливу, які базуються на використанні страху, обурення та соціального протиставлення. Окреслено практичні напрями зміцнення інформаційної стійкості, зокрема розвиток медіаграмотності, формування навичок самоконтролю під час споживання новин та підвищення рівня усвідомленості в онлайн-взаємодії. Підкреслено значення комплексного підходу до забезпечення психологічної безпеки особистості в умовах цифрового середовища
Психоемоційна стійкість здобувачів вищої освіти в умовах тривалого воєнного стану: чинники ризику та ресурси адаптації
Дослідження присвячене аналізу психоемоційної стійкості здобувачів вищої освіти в умовах тривалого воєнного стану. Розкрито вплив безпекових загроз, освітніх трансформацій, соціально-економічної нестабільності та інформаційного навантаження на психологічний стан молоді. Окреслено чинники ризику, що зумовлюють підвищену тривожність, емоційне виснаження та зниження навчальної мотивації. Визначено ресурси адаптації, серед яких соціальна підтримка, розвиток навичок саморегуляції, психологічна допомога та гнучка організація освітнього процесу. Обґрунтовано необхідність комплексного підходу до формування психоемоційної стійкості як передумови збереження психологічного здоров’я та професійного становлення майбутніх фахівців.
Компетентнісна модель підготовки слідчого Національної поліції України в умовах цифровізації кримінального провадження
У запропонованому дослідженні здійснено комплексний аналіз трансформації професійної підготовки слідчого Національної поліції України в умовах поетапної цифровізації кримінального провадження. Вихідною позицією є усвідомлення того, що впровадження електронних реєстрів, цифрових доказів, автоматизованих аналітичних систем і дистанційних процесуальних форм не лише змінює технічні інструменти роботи слідчого, а формує принципово нове професійне середовище, у якому змінюється логіка прийняття рішень, структура відповідальності та характер взаємодії з учасниками процесу. За цих умов традиційна знаннєво-орієнтована модель підготовки кадрів перестає відповідати вимогам практики і потребує переосмислення на основі компетентнісного підходу. Обґрунтовується, що сучасна компетентнісна модель слідчого повинна мати інтегрований характер і поєднувати процесуальні, цифрові, комунікативні та етичні компоненти як єдину систему професійної діяльності. Процесуальні компетентності розглядаються не лише як знання норм кримінального процесуального права, а як здатність реалізовувати ці норми в електронному середовищі, забезпечуючи допустимість, надійність і відтворюваність цифрових доказів. Цифрові компетентності трактуються як критична здатність працювати з інформаційними системами кримінального провадження, розуміти логіку їх функціонування, виявляти технічні та алгоритмічні ризики, а також оцінювати вплив цифрових інструментів на процесуальні рішення. Комунікативні компетентності інтерпретуються крізь призму електронної взаємодії зі сторонами провадження, експертами та іншими суб’єктами, де кожна дія залишає цифровий слід і потребує підвищеної правової та мовної точності. Етичний компонент постає як фундамент доброчесності слідчого в умовах алгоритмізації, коли зростає небезпека формального слідування автоматизованим підказкам на шкоду принципам справедливості та прав людини. Особливу увагу приділено проблемі верифікації та вимірювання компетентностей у реальних умовах гібридного кримінального провадження, де електронні та традиційні процедури співіснують. Обґрунтовується доцільність використання ситуаційних кейсів, цифрових симуляцій і процесуальних сценаріїв як інструментів оцінювання готовності слідчого діяти в складних технологічно насичених умовах. Такий підхід дозволяє перейти від формальної атестації до глибинної перевірки професійної спроможності, що безпосередньо корелює з якістю досудового розслідування та рівнем довіри до правоохоронної системи в цілому.
Моделювання професійно-комунікативних ситуацій як інструмент розвитку переговорних навичок майбутніх поліцейських
У роботі розкрито значення моделювання професійно-комунікативних ситуацій як сучасного педагогічного інструменту розвитку переговорних навичок майбутніх поліцейських. Обґрунтовано, що ефективність службової діяльності значною мірою залежить від здатності працівника поліції налагоджувати конструктивний діалог, запобігати конфліктам та досягати правомірних рішень без застосування примусу. Акцентовано увагу на тому, що традиційні форми підготовки потребують доповнення практико-орієнтованими методами, які дозволяють відтворювати реальні або наближені до реальних умови професійної взаємодії. Проаналізовано педагогічний потенціал рольових вправ, ситуаційних завдань та тренінгових форматів, спрямованих на формування вмінь слухати, переконувати, аргументовано висловлювати позицію та здійснювати деескалацію напружених ситуацій. Підкреслено значення рефлексії та зворотного зв’язку як складових навчального процесу, що забезпечують усвідомлене вдосконалення комунікативної поведінки. Визначено, що системне впровадження моделювання сприяє розвитку впевненості, професійної відповідальності та психологічної стійкості майбутніх поліцейських.
Трансформація освітнього процесу в Україні в умовах воєнної агресії: правові, організаційні та безпекові аспекти функціонування закладів освіти
Розкрито особливості трансформації освітнього процесу в Україні в умовах воєнної агресії з акцентом на правових, організаційних та безпекових засадах функціонування закладів освіти. Охарактеризовано вплив правового режиму воєнного стану на реалізацію права на освіту, механізми управління закладами освіти та межі їх автономії. Визначено ключові напрями організаційної перебудови навчання, зокрема поширення дистанційних і змішаних форм, адаптацію освітнього середовища до потреб внутрішньо переміщених осіб, посилення координації між органами державної влади та адміністраціями закладів освіти. Проаналізовано безпековий компонент освітнього середовища, що охоплює фізичний захист, інформаційну безпеку та психологічну підтримку учасників освітнього процесу. Обґрунтовано необхідність формування стійкої моделі функціонування освіти в умовах тривалих безпекових викликів та вироблення системних управлінських рішень, спрямованих на забезпечення стабільності та безперервності навчання.
Адміністративно-правовий механізм запобігання та протидії домашньому насильству в Україні: сучасний стан, проблеми реалізації та напрями вдосконалення в умовах воєнного стану
У тезах здійснено комплексний аналіз адміністративно-правового механізму запобігання та протидії домашньому насильству в Україні з урахуванням особливостей його функціонування в умовах воєнного стану. Розкрито зміст нормативної, інституційної та процедурної складових відповідного механізму, охарактеризовано роль органів публічної влади у забезпеченні захисту прав постраждалих осіб і притягненні кривдників до відповідальності. Окрему увагу приділено впливу воєнних факторів на реалізацію адміністративних повноважень, зокрема перевантаженню правоохоронної системи, внутрішнім міграційним процесам, психологічній напрузі в суспільстві та обмеженню доступу до соціальних послуг. Обґрунтовано необхідність удосконалення міжвідомчої координації, розвитку дистанційних форм звернення по допомогу, підвищення професійної підготовки працівників поліції та зміцнення мережі кризових установ на рівні територіальних громад. Зроблено висновок про те, що ефективність адміністративно-правового впливу у сфері протидії домашньому насильству в період воєнного стану залежить від здатності держави поєднати правові, організаційні та соціальні інструменти захисту прав людини, забезпечуючи баланс між публічним інтересом і гарантіями недоторканності приватного життя.
Безпека як умова якості освіти в умовах війни: адміністративно-правове забезпечення діяльності служби освітньої безпеки Національної поліції України
Досліджено адміністративно-правові механізми організації та функціонування Служби освітньої безпеки в структурі Національна поліція України в умовах воєнного стану. Обґрунтовано, що безпечне освітнє середовище є визначальною передумовою стабільності навчального процесу та досягнення його результативності в період збройної агресії. Проаналізовано нормативні засади діяльності поліцейських у закладах освіти, окреслено межі їх публічно-владних повноважень, превентивні інструменти та форми міжвідомчої взаємодії. Особливу увагу приділено трансформації функціонального навантаження у зв’язку з ризиками фізичної, психологічної та інформаційної безпеки. Сформульовано напрями вдосконалення правового регулювання з урахуванням принципів пропорційності, законності та поваги до автономії закладів освіти.
Комплексні моделі психологічної підтримки дорослого населення в умовах збройного конфлікту: інтеграція клінічної психології, соціальної роботи та кризового консультування
Комплексні підходи до психологічної підтримки дорослого населення в умовах збройного конфлікту формуються на перетині клінічної психології, соціальної роботи та кризового консультування. Воєнна реальність створює середовище хронічної небезпеки, втрат і соціальної нестабільності, що суттєво ускладнює процеси психологічної адаптації та відновлення. У таких умовах травматичні переживання не обмежуються окремими подіями, а поступово вбудовуються у структуру особистості, впливаючи на емоційну регуляцію, ідентичність та здатність до соціального функціонування. Поєднання клінічних, соціальних і кризових підходів дозволяє формувати багаторівневу систему підтримки, у межах якої індивідуальні психотерапевтичні втручання узгоджуються з реальними життєвими потребами людини. Відновлення доступу до базових соціальних ресурсів, стабілізація побутових умов і включення у підтримувальні спільноти підсилюють ефект психологічної допомоги та зменшують ризики хронізації травми. Кризове консультування відіграє особливу роль у початкових фазах травматизації, забезпечуючи емоційну стабілізацію та запобігаючи розвитку дезадаптивних реакцій. Такий інтегрований підхід створює передумови не лише для зниження симптомів стресу, тривоги й депресії, а й для поступового відновлення життєстійкості, соціальної активності та відчуття контролю над власним життям у складних воєнних обставинах.
Адміністративно-правове забезпечення взаємодії Національної поліції з військовими адміністраціями, органами місцевого самоврядування і ДСНС у прифронтових районах: компетенційний розподіл, координація та відповідальність посадових осіб
Актуалізується проблема адміністративно-правового забезпечення взаємодії Національної поліції України з військовими адміністраціями, органами місцевого самоврядування та Державною службою України з надзвичайних ситуацій у прифронтових районах. Обґрунтовується, що специфіка безпекового середовища в умовах воєнного стану формує нову модель публічного управління, у межах якої правопорядок, цивільний захист і територіальна стабільність мають забезпечуватися у режимі постійної кризової готовності. Розкривається значення чіткого компетенційного розмежування між зазначеними суб’єктами публічної влади, яке дає змогу уникати дублювання повноважень, управлінських конфліктів і прогалин у реагуванні на загрози безпеці населення. Акцентується увага на координаційній ролі військових адміністрацій як інституцій, що забезпечують інтеграцію цивільних і силових механізмів управління територіями, а також на функціональній взаємозалежності поліції та ДСНС у процесі реагування на наслідки бойових дій. Підкреслюється значення органів місцевого самоврядування як ключового комунікаційного та соціально-організаційного елементу у системі публічної безпеки. Окремо висвітлюється проблема юридичної відповідальності посадових осіб як гарантії законності та підзвітності в умовах підвищених ризиків і обмежених ресурсів. Формується уявлення про взаємодію як складний адміністративно-правовий механізм, спрямований на забезпечення стабільності прифронтових територій та захист прав і безпеки громадян.
Адміністративно-правові механізми інституційного становлення служби освітньої безпеки Національної поліції в системі публічного адміністрування України
Подана наукова праця присвячена комплексному дослідженню адміністративно-правових механізмів інституційного становлення Служби освітньої безпеки Національної поліції України як спеціалізованого суб’єкта публічного адміністрування у сфері захисту прав, свобод і безпеки учасників освітнього процесу. Актуальність тематики зумовлена трансформаційними процесами в системі національної безпеки, зростанням ризиків у закладах освіти, цифровізацією суспільних відносин, а також необхідністю посилення превентивної функції держави у сфері захисту дітей, молоді та педагогічних працівників. У цьому контексті створення і розвиток Служби освітньої безпеки розглядається як відповідь на сучасні безпекові, соціальні та правові виклики. У роботі розкрито сутність інституційного становлення як процесу правового, організаційного та функціонального оформлення нового елементу в системі органів публічної влади. Обґрунтовано, що Служба освітньої безпеки виступає міжсекторальним інститутом, який поєднує правоохоронні, адміністративні та соціально-превентивні функції, що потребує особливої моделі правового регулювання. Проаналізовано систему адміністративно-правових механізмів, які забезпечують її діяльність, зокрема нормативно-правове закріплення повноважень, адміністративні процедури взаємодії з органами освіти, місцевого самоврядування та іншими суб’єктами публічного адміністрування, а також механізми відповідальності й контролю. Особливу увагу приділено ролі Служби освітньої безпеки в реалізації публічної політики держави у сфері безпечного освітнього середовища. Доведено, що її діяльність виходить за межі класичних поліцейських функцій і включає профілактику правопорушень, правопросвітницьку роботу, кризове реагування та участь у формуванні локальних програм безпеки в закладах освіти. Підкреслено, що ефективність інституційного розвитку цієї служби значною мірою залежить від узгодженості адміністративно-правових механізмів із принципами публічного адміністрування, зокрема законності, субсидіарності, відкритості, міжвідомчої координації та орієнтації на потреби громадян. Зроблено висновок, що удосконалення адміністративно-правових механізмів функціонування Служби освітньої безпеки є необхідною умовою формування стійкої системи захисту учасників освітнього процесу та підвищення ефективності державної політики у сфері публічної безпеки. Запропоновано розглядати цю службу як важливий інституційний компонент модернізованої моделі публічного адміністрування в Україні.
Нормативно-організаційні основи функціонування адміністративної системи реагування на домашнє насильство в Україні
Проблематика домашнього насильства в Україні набуває особливого значення в умовах трансформації системи публічного управління, децентралізації та імплементації європейських стандартів захисту прав людини. Вона виходить за межі суто приватних відносин і стає предметом комплексного адміністративно-правового регулювання, спрямованого на забезпечення безпеки, гідності та недоторканності особи. У цьому контексті система реагування на домашнє насильство формується як спеціалізований сегмент публічної безпеки, що поєднує правові, організаційні та соціальні механізми державного впливу. Нормативна основа протидії домашньому насильству ґрунтується на поєднанні національного законодавства та міжнародних зобов’язань України у сфері прав людини. Таке поєднання зумовлює перехід від фрагментарного реагування до комплексної моделі, в якій держава виступає не лише як орган контролю та примусу, а й як гарант захисту постраждалих і суб’єкт активної соціальної політики. Особливе значення у цій системі має адміністративне право, яке забезпечує швидке втручання, координацію між різними органами влади та реалізацію спеціальних заходів безпеки. Організаційна структура реагування базується на міжвідомчій взаємодії органів поліції, соціальних служб, органів місцевого самоврядування, медичних і правових установ, а також спеціалізованих центрів підтримки. Така інтегрована модель дозволяє поєднати негайне припинення насильницьких дій із довгостроковими програмами соціальної та психологічної реабілітації. Завдяки цьому формується безперервний ланцюг допомоги, у межах якого постраждала особа не залишається сам на сам із проблемою після первинного втручання держави.Механізми адміністративного реагування мають превентивно-захисну спрямованість і включають інструменти оцінки ризиків, застосування тимчасових обмежень щодо кривдника, надання соціально-правової допомоги та залучення реабілітаційних ресурсів. У сукупності вони утворюють динамічну систему, здатну адаптуватися до різних форм і рівнів небезпеки, що виникають у сфері сімейних і близьких відносин. Такий підхід дозволяє розглядати протидію домашньому насильству як складову сучасної моделі публічної безпеки, орієнтованої на захист людини, а не лише на реагування на правопорушення.
Інформаційно-комунікаційні технології як спосіб вчинення домашнього насильства
Стрімка цифровізація суспільства суттєво трансформує способи міжособистісної взаємодії та впливає на характер проявів домашнього насильства. Розширення доступу до інформаційно-комунікаційних технологій зумовило появу нових механізмів контролю, впливу та примусу у приватній сфері, що актуалізує потребу глибокого теоретичного осмислення їх ролі у структурі насильницької поведінки. Дослідження присвячене аналізу використання цифрових інструментів як способу реалізації психологічного, економічного та сексуального насильства в межах домашніх відносин. Обґрунтовується, що застосування електронних комунікацій, соціальних мереж, месенджерів, цифрових платформ та онлайн-ресурсів не формує нової самостійної форми насильства, а модифікує традиційні прояви примусу, розширюючи їх інструментарій. Психологічний тиск може реалізовуватися через кіберсталкінг, цифровий контроль, приниження або погрози в онлайн-середовищі; економічне обмеження шляхом блокування доступу до електронних фінансових ресурсів; сексуальне примушення через шантаж інтимними матеріалами чи їх незаконне поширення. Незалежно від технологічного способу вчинення, зміст і правова природа таких дій залишаються незмінними. Аргументовано доводиться недоцільність виокремлення кібернасильства як окремої онтологічної категорії, оскільки воно не створює нової якісної характеристики діяння, а лише відображає технологічну трансформацію способів його реалізації. Акцентується на необхідності вдосконалення законодавчого регулювання шляхом уточнення існуючих форм домашнього насильства з прямою вказівкою на можливість їх вчинення із застосуванням інформаційно-комунікаційних технологій. Такий підхід забезпечує системність правового регулювання, відповідає сучасним викликам цифрового суспільства та сприяє підвищенню ефективності механізмів захисту постраждалих осіб.
Теоретико-методологічні засади вдосконалення міжособистісної та публічної комунікації у професійній підготовці майбутніх офіцерів Національної поліції України
У поданій науковій роботі здійснено комплексне теоретико-методологічне осмислення проблеми вдосконалення міжособистісної та публічної комунікації у системі професійної підготовки майбутніх офіцерів Національної поліції України в умовах трансформації правоохоронної діяльності та зростання суспільних вимог до якості поліцейської служби. Обґрунтовано, що комунікативна компетентність сучасного поліцейського набуває статусу ключового професійного ресурсу, який безпосередньо впливає на ефективність виконання службових завдань, дотримання прав і свобод людини, формування довіри населення до правоохоронних інституцій та забезпечення публічної безпеки. У роботі розкрито сутність міжособистісної та публічної комунікації як взаємопов’язаних компонентів професійної діяльності поліцейського, які функціонують у складному соціальному, правовому та психологічному середовищі. Показано, що міжособистісна комунікація відіграє вирішальну роль у ситуаціях оперативної взаємодії, конфліктного спілкування, надання допомоги потерпілим і прийняття процесуальних рішень, тоді як публічна комунікація формує соціальне сприйняття поліції, легітимізує її дії в очах громадськості та забезпечує ефективну взаємодію з громадами, засобами масової інформації й інституціями громадянського суспільства. Особливу увагу приділено методологічним підходам до формування комунікативних компетентностей у процесі фахової підготовки майбутніх офіцерів, зокрема компетентнісному, діяльнісному, аксіологічному та інтегративному підходам. Доведено, що поєднання теоретичної підготовки з практико орієнтованими формами навчання, такими як рольові ігри, ситуаційне моделювання, аналіз кейсів і комунікативні тренінги, створює умови для сталого розвитку професійно значущих комунікативних якостей. Окремо акцентовано на значенні публічної комунікації як інструменту побудови партнерських відносин між поліцією та громадою, що відповідає сучасним демократичним моделям поліцейської діяльності. Зроблено висновок, що цілеспрямоване формування міжособистісних і публічних комунікативних навичок у майбутніх офіцерів є необхідною умовою підвищення якості поліцейської служби, зміцнення громадської довіри та розвитку правової держави в Україні.